Johan och Marianne är lyckligt gifta sedan tio år.
De lever ett ombonat familjeliv med sina döttrar.
Plötsligt vägrar Marianne att äta söndagsmiddag med föräldrarna.
Detta upprorsförsök kvävs likväl i sin linda.
På laboratoriet får Johan besök av Eva - docent och kollega.
Hon har läst Johans diktsamling som han lämnat henne i största hemlighet.
Hon levererar en nedgörande, men vänskaplig kritik, som Johan tar hårt.
Under tiden besöks Marianne på advokatkontoret av fru Jacobi-
-som vill bryta upp ur ett 20-årigt äktenskap.
Förhållandet till mannen har varit kärlekslöst-
-och det har förtorkat hennes känsloliv.
Marianne lyssnar till berättelsen med plötslig och oförklarlig oro.
På lunchen gör Marianne och Johan trevande försök att nå varandra-
-men misslyckas.
Samma kväll öppnar de ett osäkert samtal om sina sexuella relationer-
-som inte alltid varit de bästa.
Men bådas förvirring och rädsla för konsekvenserna är allt för stor.
De sopar konflikten under mattan.
Vad här ser ut! Det här får ni faktiskt göra själva.
Hej då! Inte läsa mer än fem minuter. God natt!
Småsjunger
Gäspar
Det slår i dörren Nej, men... Kommer du redan!
Du skulle inte komma förrän i morgon! Är du hungrig? Vad snällt att du kom.
Flickorna sover! Det var inget på TV, så vi la oss tidigt.
Vi har haft bantdag i dag. Vill du ha en omelett eller en macka och öl?
Eller ska jag steka ägg och skinka? Eller värma lite soppa?
Öl och smörgås blir bra. Peter och Katarina ringer dig på måndag.
-En lång och tråkig historia. -Ska de skiljas?
-De verkar inte veta hur de ska göra. -Är det så konstigt?
Jag sa till dem att ta varsin advokat, men det ville de inte.
Ska du inte klä av dig så tar jag med brickan in i sovrummet?
Jag som var rädd att du skulle vara arg på mig.
Jag var otrevlig i telefon. Jag ringde igen, men du hade dragit ur kontakten.
Jag var trött i går. Jag träffade den där halvfiguren från departementet.
Jag undrar vad det är för idioter som sitter på de statliga anslagen.
-Jag var i alla fall dum i går. -Strunta i det.
Du vill aldrig tala färdigt om nåt. Jag ska inte alls bli långrandig.
Jag tycker att du har rätt. Jag har också rätt, på ett annat vis.
Om du inte vill gå bort i smoking, är det din ensak.
Men jag har rätt att säga att du borde skaffa en ny.
Jag vantrivs i smoking. Jag känner mig som en utklädd schimpans.
Nu börjar vi inte gräla igen. Jag älskar dig.
Att du inte vill ha smoking är inget allvarligt problem.
-Så lät det inte i går kväll. -Jag har ju sagt att jag har fel.
Vad jag blir hungrig när jag ser dig äta.
Jag får nog ta en smörgås också.
Jag har hungrat så att jag är alldeles yr i huvudet.
Jag har gått ner nästan två kilo sista veckan.
-Syns det? -Nej...
Ibland tycker jag att man borde få unna sig allt som är gott här i världen.
Tänk om man fick vara stor och tjock och på gott humör.
Minns du moster Miriam och onkel David? De var stora, tjocka och på gott humör.
Varje kväll gick de och la sig i sin knarriga lilla dubbelsäng-
-och var nöjda med varandra så tjocka och glada som de var.
Kan inte vi bli som de, och bara gå omkring och utstråla trygghet!
Men vad är det? Är du ledsen?
Har det hänt nånting? Vad är det?
Tala om vad det är?
Jag kom hit i kväll för att jag vill tala med dig om en sak.
Jag har gått och blivit kär, förstår du.
Det är oerhört löjligt och antagligen är det åt helvete.
Vi träffades i juni under kongressen. Hon var tolk och sekreterare.
Egentligen läser hon på sin examen. Hon ska bli lärare i slaviska språk.
Hon är inte uppseendeväckande. Du skulle nog tycka att hon är ful.
Jag vet inte vad det ska bli av det här. Jag vet ingenting...
Jag är totalt förvirrad.
Visst är jag glad, men jag har så dåligt samvete för dig och barnen.
Vi har ju alltid haft det bra, inte sant?
Jag menar... Vi har ju inte haft det bättre eller sämre än folk i allmänhet.
Men säg nånting då, för fan!
Jag vet inte vad jag ska säga...
Jag borde kanske sagt nåt tidigare, men jag tänkte att det kanske går över-
-att det bara är en tillfällighet... Jag ville inte oroa dig.
-Så konstigt... -Vad är det som är konstigt?
Jag har inte förstått nånting...
Jag har inte varit misstänksam, allt har ju varit som förut...
Vi har till och med haft det bättre.
Du har varit så snäll. Jag har gått omkring och varit en godtrogen dumsnut.
Jag har inte förstått nånting... Det är för jäkligt!
Nej, du har inte förstått nåt, men du har aldrig varit särskilt skarpsynt.
-Hur ska vi göra nu, då? -Jag vet inte.
Vill du skiljas? Ska du gifta dig med henne?
Varför berättar du det i kväll? Varför har du plötsligt så bråttom?
Vi reser till Paris i morgon eftermiddag.
Ja, jag vill bort från alltihopa! I alla fall en tid.
Jag ska ändå resa dit i höst och träffa Grandin.
Paula har fått ett stipendium. Hon tänkte utnyttja det i höst.
Jag vill vara med henne. Jag kan inte vara utan henne.
Vi reser i morgon eftermiddag.
Nu när jag talar med dig här hemma vill jag helst ge fan i alltihop.
Jag känner mig bara rädd och trött.
Inget är löjligare och banalare än det här.
Jag vet precis vad du tänker. Det finns inga ursäkter.
Hur kan du veta vad jag tänker?
Jag försöker att inte ha dåligt samvete, det är bara koketteri.
Det är så här, det är inget att göra åt det.
Ska vi lägga oss? Det är sent. Du ska väl tidigt i väg i morgon.
-Jag har ett sammanträde klockan nio. -Då föreslår jag att vi lägger oss.
-Ska du inte klä av dig? -Jo, visst...
Du har märken på bröstet. Så taktlös av dig.
-Vet du var min gråa kostym är? -På kemtvätt.
-Det var ju förargligt. -Skulle du haft den på resan?
-Naturligtvis. -Du kan hämta ut den i morgon.
Det hinner jag inte. Jag är upptagen till klockan tre och då är det dags.
Om du vill, kan jag hämta den åt dig. Jag kan packa din resväska också.
-Du är inget bra på det. -Nej tack.
Jag är faktiskt lite konventionell.
Annars tror jag att du har allt du behöver.
Rena skjortor och underkläder finns här, så det kan du ta med.
Du kan resa i blazer och flanellbyxor. Det ser snyggt och ungdomligt ut.
Om du tycker det, så...
-Hur länge blir du borta? -Jag vet inte. Det beror på.
Jag har fått tjänstledigt i ett halvår-
-och jag har en månads arbete som jag tar med ner. Det blir väl 7-8 månader.
-Åh...! -Det är lika bra att bryta upp genast.
-Tror du jag är kvar när du återvänder? -Det skiter jag i.
Vet du hur länge jag har gått med det här, inte det med Paula-
-men att jag skulle lämna dig och barnen?
-Säg det inte... -I fyra år har jag velat bli kvitt dig.
Det är ju bara prat.
Hur ska du klarar dig under din tjänstledighet?
Du måste betala underhåll till barnen.
Oroa dig inte, jag klarar mig.
-Har du tillgångar som jag inte vet om? -Just det, Marianne.
-Hur kan det ha gått till? -Hör på nu, för helvete!
Fast du inte har ett skit med det att göra.
Dels har jag sålt båten, dels har jag tagit ett lån.
Från första september får du och barnen 1 600 kr i månaden...tills vidare.
Sen får vi se hur vi ska göra. Tala med dina advokatkollegor.
Nämn ditt pris, bara! Jag kommer inte att ta en sak härifrån-
-utom möjligen mina böcker.
Jag ska bara försvinna. Jag dematerialiserar mig!
Jag ska betala allt jag kan för att sauvera dig och barnen.
Det enda som intresserar mig är att ta steget ut ur det här!
Vet du vad jag är mest trött på?
Det jävla tjatet om vad vi måste göra och om vilka hänsyn vi måste ta.
Vad din mamma tycker, vad barnen anser, om vi ska anordna den middagen-
-och om vi inte borde bjuda min pappa.
Att vi ska resa till Falkenberg, Åre, S:t Moritz.
Att vi ska fira jul, påsk, pingst, födelsedagar och hela helvetet!
Jag vet att jag är orättvis.
Jag vet att allt jag säger är alldeles åt helvete.
Jag vet att vi har haft ett bra liv.
Och jag tror att jag egentligen fortfarande älskar dig.
Jag tror att jag älskar dig mer nu sen jag träffade Paula.
Men kan du förstå den här bitterheten? Jag vet inte vad jag ska kalla det.
Bitterheten... Jag kan inte hitta på ett bättre ord.
Ingen kan förklara det för mig heller, eftersom jag inte har nån att tala med.
Utom Erik Broméus, han är ju själslig analfabet och tänker bara på pengar.
Jag förstår ingenting.
Jag förstår inte det jag kallar den här bitterheten, som bara blir allt värre.
Jag förstår inte. Varför har du inte sagt nåt?
Hur kan man tala om det som inte har några ord?
Att det är tråkigt att ligga ihop, fast allt flyter bra på det tekniska planet?
Att man vill slå till dig när du så prydligt äter dina frukostägg?
Och flickorna med sina pretentiösa fasoner. Varför har vi skämt bort dem?
Jag anklagar inte dig, Marianne.
Det har bara gått åt helvete. Ingen vet varför.
Jag måste ha gjort fel hela tiden.
Det är en bekväm utväg att ta skuld på sig, då är man stark och ödmjuk.
Ingen har gjort fel. Skuldkänslor och dåligt samvete tjänar ingenting till.
Jag har så dåligt samvete att jag knappt kan andas.
Allt är ju bara en slump, en grym tillfällighet.
Varför skulle vi slippa förödmjukelser och katastrofer. Allt är ju logiskt!
-Stackars dig... -Jag vill inte ha ditt medlidande.
Jag tror bara att det är tillgjordhet från mig, det här tomma snackandet.
Jag tror inte att jag rör vid nån sanning om oss.
Jag tror inte att det finns nån entydig sanning, förresten.
Allting man rör vid och allt man säger...det gör ju bara ont.
Kan du inte låta bli att resa, om jag ber dig allt vad jag kan?
-Det är bara pinsamt. -Kan du inte skjuta upp resan?
Jag tror att vi kan reparera vårt äktenskap. Du måste ge mig en chans.
Kanske Paula skulle förstå mig bättre. Jag borde få träffa och tala med henne.
Kan vi inte låta katastrofen gå fram över oss tillsammans?
Du ställer mig inför ett fullbordat faktum.
Det ställer mig i en löjlig och outhärdlig situation.
Jag vet... "Vad ska föräldrarna, din syster och umgänget säga?"
"Hur blir det för flickorna, vad ska deras kamraters mammor tänka?"
"Och alla middagar vi är bjudna på, och Peter och Katarina?"
Jag ger fan i det! Det ska bli skönt att bete sig som en fähund.
-Det var inte det jag menade. -Vad menade du då?
Suckar djupt
Jag glömde ställa väckarklockan. När måste du iväg?
Ställ den på halv sex. Jag måste packa och har ett sammanträde klockan nio.
Jag har länge tänkt köpa en ny klocka. Den bråkar så man nästan får hjärtslag.
Inte är den pålitlig heller. Så, nu står den på halv sex.
Förresten vaknar jag i alla fall. Du behöver inte vara orolig.
-Jag vill att du ska berätta om Paula. -Nej, men snälla! Vad tjänar det till?
-Varför ska du plåga dig själv? -Jag vill veta hurdan hon är.
Det är mycket värre att föreställa sig nån som man inte har konturer på.
Har du ett foto på henne?
Jag ber dig, hjälp mig med den här saken.
Skyll dig själv.
Var har jag min plånbok nu, då? I kavajfickan förstås.
Här är två foton. Det togs för två år sen under en semester vid Svarta havet.
Det är ett passfoto som togs för några veckor sen. Det tycker jag är likt.
Snyftar
Hon har vacker figur. Väldigt vackra bröst, verkar det som.
-Har hon det? -Jo då, hon har vackra bröst.
-Färgar hon håret? Det ser så ut. -Det är mycket möjligt.
-Vackert leende... Hur gammal är hon? -23.
Snyftar
Hon har aldrig varit lyckosam i sina kärleksaffärer.
Hon har varit förlovad två gånger.
Hennes liv har nog varit ganska förvirrat med alla möjliga sorters män.
-Plågar det dig? -Åja...
Hennes uppriktighet kan vara ganska obehaglig.
Jag vill inget veta, men hon envisas med att berätta sin erotiska biografi.
Det är ganska påfrestande, eftersom jag lider av retrospektiv svartsjuka.
Hon är mycket illusionsfri. Hon gör sig inga förhoppningar om oss två.
Hon säger att jag kommer att gå tillbaka till dig.
Ibland är det som repliker ur nån dålig pjäs som man sett för många gånger.
Hon har ett behov av att gardera sig mot misslyckanden. Det är rörande.
Hon är rätt barnslig, trots sina 23 år, sin intelligens och sin duktighet.
Hon är omåttligt svartsjuk, men det är ju jag också.
Hon är fruktansvärt rädd för dig. Det kan jag förstå.
Hon är rädd för min sekreterare och alla andra kvinnor som jag umgås med.
Över huvud taget är hon osäker. Jag hjälper henne så gott jag kan.
Ja, det är ovanligt och ganska förvirrande.
Har ni det bra i sängen?
Ja, det har vi faktiskt.
Först i början var det alldeles åt helvete...
Det var mitt fel också, jag är ju inte så van med andra kvinnor.
-Vi reste bort från stan tillsammans. -Reste ni bort...?
Du kanske minns att jag höll några föreläsningar i Köpenhamn i april.
-Var det då? -Vi slogs och bråkade.
Hotellet slängde ut oss. Jag sa att jag bytt hotell på grund av trafiken.
Vi kom till ett litet skitigt ställe på en bakgata, där fann vi varandra.
Vi låg med varandra både dag och natt.
Hon sa att hon aldrig haft det så bra med nån man. Det var uppmuntrande.
Jag vet vad du tänker, och du har alldeles rätt.
Du och jag fick det också roligare tillsammans efter vår Köpenhamnsresa.
-Talade du om det för Paula? -Nej, det vågade jag inte.
Jag sa att vi hade slutat ligga med varandra, att jag var impotent.
Jag var impotent med henne och låtsades att jag var det med dig också.
Men hon har en rent förbannad intuition.
Eller också är jag en dålig lögnare.
Hon märker genast när jag inte talar sanning.
Hon har en fruktansvärd förmåga att genomskåda mig.
-Ja, jag får mina läxor, må du tro. -Jag har alltid varit så godtrogen.
Nej, inte bara godtrogen, Marianne.
Du och jag har flytt in i en tillvaro som har varit hermetiskt skyddad-
-allt har fungerat. Vi har dött av syrebrist.
Och nu ska din lilla Paula väcka dig till liv igen?
Jag har liten självinsikt och vet lite om tillvaron, fast jag läst mycket.
Den här katastrofen kan vara bådas stora livschans.
Är det Paula som intalat dig såna dumheter? Hur naiv kan man vara?
Vi har mycket liten användning för sarkasmer i det här samtalet.
-Det har du rätt i, förlåt mig. -Jag försöker...
Jag försöker vara så uppriktig jag kan. Det är förbanne mig inte så lätt!
Vi har aldrig talat med varandra på det här sättet.
Vi har lov att vara naiva, osäkra och larviga.
Hur ska det annars gå till? Äsch!
Det här med Paula är en katastrof både för dig och mig.
Jag har försökt göra mig fri gång på gång, men hon släpper mig inte.
Och jag är på något sätt besatt av henne.
Det låter melodramatiskt att vara besatt av nån-
-men det är det enda adekvata ordet.
I början kämpade jag emot, men nu låter jag det bara gå åt helvete.
Jag är faktiskt ganska nöjd att ha det på det sättet.
-Du har verkligen råkat illa ut. -Jag vet inte.
Jag vet ingenting.
Kom och ligg intill mig.
Kom då.
Kom.
Jag vill att du ska ligga med mig. Det kan du väl i alla fall...
För gammal vänskaps skull.
Gråt
Nu ska du ligga här i min famn...
...så ska vi sova båda två.
Jag tror inte att jag kan sova. Det är nog bäst att jag packar och åker.
Lägg dig ner nu och blunda, så ska du se att du somnar.
Vi behöver sova. Det är en ansträngande dag i morgon.
Han gråter
-Jag skäms så för jävligt! -Så... Det talar vi om sen.
Nu är det bara du och jag.
Vi har några timmar kvar... bara du och jag.
Du...
Suckar
-Vill du packa eller äta frukost först? -Det får du bestämma.
-Ska du ha te eller kaffe? -Te, tack.
Kan du hjälpa mig med nageln. Den har spjälkat sig.
-Biter du på nagelbanden igen? -Har du sett Speers memoarer?
Jag trodde du hade läst den, så jag lånade den till mamma.
Du har bräckt hela nageln. Jag måste klippa helt ner. Nu blöder det också.
-Vad gör du med dina naglar? -Tack så mycket, det räcker.
-Tar du rakapparaten här eller i stan? -Jag måste ändå upp i våningen.
Jag kan ta den där.
-Vill du ha kvittot till kemtvätten? -Ja, det är lika bra.
-Var är det nånstans? -Storgatan, snett emot kyrkan.
-De här tänker jag inte ta med. -De kan vara bra att ha i vinter.
-Vilka pyjamaser ska du ha med dig? -Gör i ordning frukost i stället!
-Blir du generad när jag hjälper dig? -Jag tycker det är lite oanständigt.
Så.
-Vad glor du på? -Ingenting...
-Hur ska jag göra med din post? -Jag skickar min adress.
Du kan eftersända viktiga brev. Räkningar kan du betala med postgirot.
Rörmokaren skulle reparera badet innan vi kom hem. Har du pratat med honom?
Du kanske har glömt det i röran. Ska jag säga till, så det blir gjort?
Jag har ringt tio gånger, men inte fått tag i honom. Jag har inte glömt.
-Vad ska du göra med din bil? -Paulas syster ska ta hand om den.
Det är onödigt att den bara står. Hon har just flyttat utanför stan.
Men du får gärna ringa tandläkaren. Jag glömmer säkert lämna återbud.
Vad ska vi göra med din fars födelsedag? Vi ska ju dit på middag.
-Jag vore tacksam om du ringer. -Ja, det är nästan det värsta.
-Kan jag inte skriva? -Huvudsaken är att du inte glömmer det.
Det här med föräldrarna är det värsta.
-Vad säger jag till fröken Andersson? -Jag ger fan i städtanten!
Hon har varit hos oss i tio år och känner oss väl.
Hon är lojal och oumbärlig.
Det är lika bra att du får veta det. Hon ertappade Paula och mig en morgon.
Jag visste inte att ni hade ändrat dag. Plötsligt stod hon där i sängkammaren.
Min bil hade gått sönder och vi var och åt på ett ställe i närheten.
Jag tyckte inte det gjorde nåt om vi låg över hos oss.
Jag bad tanten hålla käften.
Hon dreglade av moralisk indignation, upphetsning och lojalitet mot dig.
Sen lagade hon frukost och behandlade Paula som ett oskyldigt offer-
-för mina djuriska drifter.
-Varför säger du ingenting? -Då behöver jag inte prata med henne.
-Vad är det, Marianne? -Det går snart över.
Vad ska jag säga till flickorna? Att du förälskat dig i en annan och stuckit?
En utmärkt formulering och sant. Jag väntar mig ingen förståelse från dem.
Jag måste fara nu, om jag ska slippa morgonköerna.
-Hej då, Marianne. Sköt bra om dig. -Hej då...
-Jag kanske är tillbaka om en vecka. -Om det vore så väl...
Vi skulle börja om från början med allt, gräva upp all rutin och slapphet.
Vi skulle tala med varandra om allt och ta reda på vad vi har gjort för fel.
Jag skulle aldrig komma med några anklagelser, jag lovar det.
Johan, det är så overkligt... Jag vet inte vad jag ska ta mig till.
Johan! Du lämnar mig utanför, du...
Vilken lösning som helst är bättre än det här.
Lova att du kommer tillbaka, så jag får nånting...
Du lämnar mig inte utan hopp? Även om du inte vill, så kan du väl säga det...
Jag måste gå nu! Marianne!
Slår igen dörren
Fredrik? Det är Marianne. Förlåt att jag väckte er. Är Birgit där?
Nej, det gör inget. Låt henne sova.
Hur har ni det då? Jaså, du tycker om att vara ensam på morgonen.
Jag ska inte störa dig länge.
Här är mulet. Så skönt du har det då.
Jo, Fredrik, det är nåt som jag måste tala med dig om.
Jag måste bara ha nån att tala med. Du och Birgit är ju våra vänner.
Jag måste...
Jag... Det är alldeles overkligt, Fredrik.
Det är så...
Jag håller på att börja gråta. Jag vill inte det, för då blir det mycket värre.
Det är så... Johan har blivit kär i en annan kvinna.
Hon heter Paula. De ska åka till Paris i dag.
Kan du inte tala med honom och be honom vänta? Han behöver inte resa genast.
Vad säger du...? Har du redan talat med honom?
Jag förstår.
Jag förstår...
Har du och Birgit vetat om det hela tiden?
Har ni vetat om det hela tiden, men inte sagt nåt till mig?
Vad är ni för vänner? Hur kan ni vara så nedriga och illojala mot mig?!
Jag bryr mig inte om vad du säger!
Vi har träffats gång på gång, och ni har bara suttit där och vetat...
...och inte sagt nåt... Fy fan!
Fy fan, vad är ni för vänner?! Dra åt helvete med dina förklaringar!
Det skulle vara intressant att få veta hur många andra som känner till det.
Jaså, ganska många... Jaså, det var ju bara att få veta!
Kvävd gråt
Ni har sett "Paula" - tredje avsnittet av "Scener ur ett äktenskap".
Medan ni tittar på det vackra Fårö ska jag tala om vilka som gjort vad.
Liv Ullmann och Erland Josephson har skådespelat.
Sven Nykvist har fotograferat. Lasse Karlsson har varit assistent.
Kläder: Inger Pehrsson. Rekvisita: Gunilla Hagberg. Masker: Cecilia Drott.
Ljud och mixning: Owe Svensson. Hans assistent: Arne Carlsson.
Klippning: Siv Lundgren. Scriptgirl: Ulla Stattin.
Övriga medhjälpare: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson och Siri Werkelin.
Produktionsledare: Lars-Owe Carlberg. Laboratoriet heter Filmteknik-
-där Nils Melander har gjort ljussättningen på Eastman Color.
Det hela är producerat av Cinematograph på Fårö 1973.